Филмът, който следва, е базиран на истински факти.
-Чуй бе, Негро!
-Кучи сине! Ще те промуша гърба!
-Измъкни този тип от тук! -Никой повече да не влиза.
-Вече нямае друго място. Успокойте се, или ще си имате работа с мене.
-Остави ме, остави ме!
-Да видим, ела, искам да видя.
-Това е предателство, мамка му!
-Пеишейра (Камата), ще те убия, чуваш ли ме?
-Негро! Лула е полудял.
Казва, че имал причини да убие Пейшейра (Камата).
-Да се чука този Лула!
-Най-лошото вече се случи, ама ти, лайнян крадец,
не трябва да се забъркваш в това.
-Пейшейра! Ще умреш!
-Ше умреш! -Спрете с това!
-Ти ли го казваш? Бяхме се договорили за неделята.
-Какво е това? -Ще умреш!
-Вече казах, че никой не ме чака там отвън.
-Също нямам причини да бързам да излизам.
-Който иска, да дойде. Ще помета всеки.
-Какво става, хора? Успокойте се, пичове!
-Къв уй е тази история?
-Нападна ме изненадващо, Негро. Зло животно е!
-Нападна Пейшейра предателски!
-Да му го върнем!
-Ше умре!
-Ще ме затвориш ли, Негро? -Първо влез, после ще говориш.
-Не ме оставяй тук. -Не искаме разправии.
-Излез от тук, по дяволите!
-Тогава какво? Целият съм слух.
-Как си обясняваш омразата на този човек?
-Това е, което чу.
-Лула се появи от нищото с ножа и се опита да ме убие.
Спасих се.
Задържах го, докато другите успокоят ситуацията.
Останалото вече го знаеш.
-Добър ден, г-н Пирес.
Моля за извинение за гаменските разногласия,
които съдбата довя в нашия дом.
-Нещастникът Лула, млад и неопитен крадец,
допусна грешка без да ни поиска разрешение.
-Той уби баща ми! Уби баща ми!
-Знам, че го е убил, момче.
И не само твоя баща. Убил е вече много хора.
-Г-н Пирес! Негро! Пейшейра уби баща ми!
Пред очите на майка ми. Разказва го на целия свят!
Отричаш ли, проклетнико, отричаш ми, че си убил баща ми пред очите на майка ми?
-Негро, моля те. -Говори от там.
-Кажи му, че не знае цялата история.
-Кажи му, че ако знаеше... -Проклетнико, ще те убия!
-Кажи, попитай майка ти, дали се е натъжила много.
Или е било облекчение, когато измъкнах колана от ръцете му на този страхливец.
-Лъже! Това е лъжа!
-Лъжа друг път, момче! Аз го видях!
Накрая той щеше да я убие.
-Лула, трябваше да го знаеш, момче!
Майка ти ми плати, за да убия баща ти.
Разбираш ли сега, момче?
Точно майка ти го поиска от мен.
-Чу ли?
-Вече се успокои.
-Вече се успокои!
-Искам и двамата по гащи вън.
-Лула, за мен, историята свършва дотук.
-Ща го забравим ли?
-Срам ме е от държанието ти точно в деня, в който за първи път е дошъл да ни посети докторът.
-Тогава, Лула, какво те води насам отново?
-Излязох от тук спокоен.
-Отидох си в къщи и видях, че жена ми беше с друг в леглото ми.
Проклетникът имаше нахалството да ми каже, че такъв е животът.
Гръмнах го три пъти само за да му покажа, че не е.
-Би трябвало да знаеш, че което се случва навън, се оправя навън. На улицата.
Тук, който се държи добре, знае, че ще направим всичко,
за да излезе през предната врата, където го чака семейството му.
Но който идва надменно горд от това, че е престъпник и перверзник,
ще направим всичко, за да забавим излизането му от тук.
Тук обикновено забравяме за съществуването на хора като тях.
-Докторе, това е Негро, Moacир.
-Приятно ми е, докторе. Moacир има един проблем.
Все още го няма ножът от кухнята ми.
На който го е взел, ще му дам един шанс.
Ще го върне, или умира по един затворник на ден тук.
Ще помоля нашите посетителки да не идват,
защото има безсрамен крадец тук.
Но когато се обърна,
определено бих искал да видя ножа.
Ще броя до три.
Едно.
Две.
Ще се обърна.
Три.
-От твоята кухня ли е? -Да, господине.
-Това е Жълтото крило. Казва се така заради кожата на затворниците.
Това е затвор вътре в затвора.
Тук са от необходимост за сигурност. Живеят със страх.
Те са праведни, нарушители, сводници, длъжници.
Както знаете, затворниците не прощават.
-Г-н Пирес, никога ли не виждат слънце? Има много плесен.
-Някой иска ли да се пече на слънце?
Да се разхожда из двора, да диша чист въздух?
-Какво правят тези хора по цял ден? -Ходят, крачат през цялото време.
-Мислят си, че са заети, но не отиват наникъде.
-Докторе, това са 7000 мъже в затвора.
В този павильон има 1800.
Ако узнаят как се предава заразата със СПИН, ще е голям напредък.
Ако открият как се предава заразата със СПИН, ще е голям напредък.
-Заразяват се тук. Навън спят с жени. Епидемията вече не може да се спре.
Тези, които настина ще се вслушат във вашите съвети, са истинските престъпници.
Те ще искат да излязат навън здрави, та да могат да продължат да крадат.
Това е техният живот.
-Може би. Но сега живеят в епидемичното огнище.
Те са затворници тук. -Затворници?
Те са господарите на затвора. Това тук не се взривява, само защото не искат.
-Бог да те благослови, дъще.
-Не знаех, че имаш семейство.
-Аз също мислех, че съм я изгубил.
-Затворник през целия живот.
Дори и така, отгледах 18 деца.
Никой от тях не е прекрачвал прага на полицейско управление.
Това беше най-малката.
Каза, че вече не помни лицето ми и иска да ме посети.
Бих искам да ми разрешите да я видя извън деня за свиждане.
Не искам да видя детето си сред престъпниците.
-Затруднявате ме.
А ако и другите 7000 ме помолят за същото?
-С Ваше позволение.
-Добро утро!
-Здравей, братЯо, как си?
-Искате ли да купите нещо, докторе? Кафе, захар, шоколад, паста за зъби?
Мога да ви осигуря трева. Държа я в 2 пакета от Марлборо.
-Не, благодаря, не пуша.
-Жалко. Търговия, Докторе! Тя движи света.
-Хайде.
-Точно така, добре.
-Бавно.
-Не можете да плюете тук.
Това е туберкулоза, който стъпи тук, ще я разпространи.
-Ако имах по-малко кашлица и повече въздух, щях да отида до умивалника.
-Но той се влошава. Трудно е.
-Трябва да го изолираме.
-Но къде, Докторе?
-Как се казвате?
-Тук всички ми казват Брадата.
-Защо сте тук?
-Защото...
...убиха брат ми.
След два дни и убиецът беше малко убит.
Подозренията паднаха върху мен.
Някои ме обвиняват, но нищо не са видели. Други казват, че са видели, но не съм бил аз.
Така, както някои ме обвиняват, други ме оправдават...
...аз съм си тук вече 5 години, и чакам да видя, какво ще реши съдията.
-Имаш ли сексуални връзки в затвора?
-Който казва, че няма, лъже. -Ползваш ли презервативи?
-Когато има, ги използвам.
-А инжектируеми наркотици? -Как си позволявате, докторе?
-Само се питам: Какви са тези белези на предмишницата ви?
-Брадата е следващият.
-Казвам се Aлипио.
-Използваш ли наркотици?
-Нищо за инжектиране ли?
-Няма начин, докторе. Разпространява СПИН с тези задници в затвора.
Много задници.
-Струва ли си да си направя прегледа?
-Изслушвам ги, давам съвети...
...глезя ги, държа ги здраво...
После те винаги ми дават някакво подаръче.
Пакет цигари, бонбони, малко сирене...
Знаете ли, докторе? Има много мъже затворени тук...
...без никакво женско присъствие.
-Имам СПИН, но не съм се заразим тук.
Пипнах го навън. Но не се оплаквам.
Да влезнеш в затвора болен и да се отнасят с теб с уважение и достойнство...
...е най-доброто, което може да му се случи на един крадец.
-Аз съм зависим и дилър.
Това е моят бизнес, ако не ми плащат, не мога да изляза на чисто.
Копелето мече го е изпушил или изсмъркал, кой знае?
Тогава взимам каквото има.
Ако няма нищо, го убивам.
А онзи ден му поисках допълнително един банан на момчето, което раздава вечерята.
Копелето прие в замяна само да целуна неговия банан.
Какво можех да направя? Обожавам банани.
-Докторе, в моята килия всички имат този сърбеж.
Непоносимо е.
-Това е краста. Ще ви дам лекарство.
-И? Как я прихвана?
-За някой, който е свикнал да си инжектира дрога в тъмнината с тъпа игла
да вземе кръв с този инструментариум
e прекалено лесно.
-О, без щанс!
-Видя ли какво направи?
-Кой сте Вие? -Аз съм лекарят.
-Взимах кръвни проби.
-Можете да питате... -Внимавате!
-Вие ли ще ми казвате кого трябва да питам?
-Ще извикам пазачите. Почакайте.
-Ако никой не те познае, оставаш там, където си, приятел.
-Не го приемайте лично. Всеки иска да избяга.
А аз не трябва да го допусна.
-Докторе!
-Ще се върнете ли?
-Знаех, че много от тези мъже са били безмилостни към жертвите си.
Но обществото има своите съдии.
А аз не съм един от тях.
Същевременно какво общо имах аз с всичко това?
Имах две възможности:
Да забравя или да се върна.
-Дишайте дълбоко.
-Пушиш ли?
-Цигари.
-А крак? -Никога, докторе.
-Спиш ли добре?
-Трудно е, докторе, мозъкът ми никога не спира.
Един иска отмъщение, друг иска да си прибере дълга,
трети иска да прокопае тунел, и така всеки ден.
-Много ли време ви остава тук? -Да, още няколко години.
-Защо сте тук?
-Законна самозащита, докторе. -И това ли те вкара в затвора?
-В моя случай, да.
Изслушайте моята история. Беше Коледа.
Камбаните бият, сняг по прозорците.
Метлата, Демби и аз решихме да оберем един бижутерски магазин.
Беше по часовникарски изпипано. Без нито един изстрел.
Проблемът дойде после.
-Как да разделим всичко това?
Демби и аз мислехме да направим три купчинки, ти избираш първи.
-Не, синко, не сега. Излез от тук, хайде.
Тръгвай, синко.
-Шибан тъпак!
Щяхме да делим справедливо, а ти се появяваш и си си прикрил ръкава!
-Умря по своя вина.
-Какво ти е?
-Ти го уби без да мислиш.
-Но уговорката беше аз да те застрелям.
За да вземем и твоята част.
-Тогава стреляй!
Стреляй най-после!
-Не мога, мамка му.
-Дай ми пистолета.
-О, Боже мой!
-Докторе, предателството на твой приятел е грозно нещо.
Юда е направил така, онзи, дето се изплюл в лицето на Исус.
-И как свършва историята?
-Завършва с мене тук, пред Вас, докторе.
Демби беше арестуван след по-малко от 2 месеца.
Виждали ли сте да бият някой дебелак? Говорят прекалено.
-Убиха един човек тук. Видя ли нещо?
-Не съм виждал нищо.
-За Бога, Демби, трябваше ли да ме предадеш за смъртта на Метлата?
Да го беше направил за обира.
-Изпях те за смъртта на Метлата, защото брат му искаше да ме убие.
Бяха ни видели да излизаме от дома му към бижутерския магазин.
Аз се върнах жив, а той - изведнъж мъртъв.
-Много съм объркан.
Можех да те предам като съучастник в убийство.
Но няма, ще потвърдя твоята история.
Със собствените си ръце го убих и го хвърлих в реката.
-Благодаря ти, Негро. Знаех, че мога да ти вярвам.
-Прощавам ти, но си ми длъжник.
-А плати ли Демби дълга си?
-Няма начин! Умря при опит за бягство.
Браточките прекарали 2 години в копаене на тунел, и...
-Чакайте малко.
-Хайде, тишина, хайде!
-Заклещих се.
-Натискай, Демби. Давай, мазна топка такава. Хайде, Демби.
Хайде, мамка му! .
-Помогни ми!
-Заклещих се. -Задръж дишането, братко.
-Опитай да се изтъниш. -Как да се изтъня?
-Не мога, мамка му, не мога. -Тогава се връщай.
-Връщай се, мамка му! -Почакай малко, Кадао.
-Бутай от тук, бутай ме. -Мамка му, Демби, казвах ти.
-Изяждаш недояденото на всички. -Бутайте ме!
Отчаяни, другарите му го боднали с ножа.
-Каква ужасна смърт, нали, докторе?
-Демби е бил точно под Дева Мария и дори тя не могла да го предпази.
-Колко лошо!
-А тази болка?
-Твоят проблем, Негро, е стресът. Болест на босовете.
Взимай по едно от тези преди лягане. Ще ти помогне да спиш.
-Ако няма ефект, ела отново. -Бог да Ви пази!
-Докторе, елате да видите.
Елате да видите балона на Чико.
Това е манията на стареца.
-О, без шанс!
-Може ли?
-Здрасти. Аз съм Лейди.
-Лейди Ди. Дойдох да ме прегледате. -Моля, седнете.
-Първо трябва да ви питам някои неща.
-Тона е вече гледан филм, докторе.
Никога не са ми правили кръвопреливане и не се боцкам.
Дрогирам се само с марихуана, и то от време на време.
За да гледам ТВ и за някоя романтична забежка.
-Колко сексуални партньори имаш?
-Някъде около 2000.
-Силиконът, който използвате, не е направен за това.
-Е, просто нямах пари за нещо по-добро.
-А взимали ли сте хормони?
-Ами! Това са боклуци. Взимаш ги и нищо не става.
Не знам, дали знаете, но на клиентите им харесва да играеш ролята на момичето.
-Добре, Лейди, мисля, че дойде моментът да разберем дали си болна.
-Нека го направя аз, докторе.
-Ще боли ли?
-Само малко.
-Махай се, момче!
Благословено да бъде името ти, да дойде сред нас твоето царство...
...за бъде твоята воля на земята и на небето.
Дай ни днес хляба насъщен...
-Има ли място тук?
-Да, има.
Струва 200 реала.
-Да плащам за да преспя? Та аз съм затворник в затвор!
-А навън безплатно би живееше?
-Ако исташ да останеш тук, спи на пода.
-Дуесдете няма да спи на пода.
Той вече има къде да отседне.
-Дуестдете...
Точно така ти казах, нали, братко?
Направи не каквото трябваше.
-Мъжете с мобифони
патрулираха в съседните квартали.
Беше 4 следобяд завчера. 4 следобяд...
-А плъхът?
-Повече от 10 пъти го фраснах в стената. Проклетникът, не искаше да ме пусне.
-Ай, майчице моя, вземи ме, майчице!
-А той умря ли?
-Не! Тогава го хванах здраво и си забих зъбите в главата му.
После си измих устата и това беше всичко.
-Спокойно, човече! Били са те с железни бухалки и никога не си охнал!
-Ай, майчице! Моли се за мен!
-Ухапан ти е пръста, а, Ваше величество?
-Как може, Лула, крак ли пушиш? Така не можеш да оперираш!
-Извинете ме, докторе, но пуша точно за да оперирам по-добре.
-Губиш контрол над движенията си!
-Грешите. Виждам вените да фосфоресцират.
Също като в казината в Лас Вегас.
-Успокой се, братко.
-Вижте, докторе, каква красота!
Здраво като скала и между шевовете има не повече от милиметър.
-Бог да те пази! Бог да те благослови и да те пази!
-Много "Бог" в устата на един крадец е на зле.
-Два пъти ли си се оженил?
-Докторе, за мен животът е въртележка.
Само едно конче не ми стига.
Това... е от Далва.
Моята принцеса.
Скъпи! Вкарай един гол за мене!
Вкарай един гол за мене, а?
-Вкусно е, нали?
Аха. Харесва ти.
-Вярваш ли в любовта от пръв поглед? -Какво?
-Ела с мен. Ще поискам ръката ти от родителите ти.
-Махай се, никога не си ме виждал! -Грешиш!
-Греша ли? Ако не ме позваваш... -Да, ама те познавам.
-Знам, че обичаш карначе. -Наденичка.
-Наденичка. Също знам, че ти стои прекрасно тази рокля на цветчета.
И че заслужаваш повече от онзи пън.
-Това е годеникът ми.
-Годеникът ти ли? -Годеникът.
-Губиш си времето.
-Виж това.
-Каква прекрасна комбинация! Ще си имаме по едно дете от всеки цвят.
-Чакам те в колата.
-Сериозно ли говориш?
-Както никога досега.
-Каква е тази кола, Далва?
-Какво правиш тук?
-Махай се. Изчезвай от тук.
-Какво? Скъпа, кой е този?
-Нейният съпруг. -Съпруг ли?
-Да, ще се женим.
-Идвай, Далва. -Не ме дърпай така!
-Пусни ме! -Махай се от тук, хайде!
-Марш! -Какво е това?
-Видя ли? Видя го, нали?
-Ако те обичаше наистина, нямаше да избяга.
-Как така, оставя се да му откраднат момичето!
-Слушай, утре в 8:00 събери семейството си.
Ще им поискам ръката ти.
Това беше най-доброто, което можеше да ми се случи, докторе.
Далва ми даде семейство.
-И така ти спря да крадеш.
-Ами, разбира се че не. Но с нея започна нещо по-добро.
Крадях вносни коли и ги откарвах в Парагвай.
Взимах парите и се връщах към домашния уют.
-Имаш ли деца? -Три от Далва.
И едно от Росирене.
Знаеш, че дяволът изкушава този, който се доближи до Бог.
Някога случвало ли ви се е такова нещо? Необуздана страст?
-Коя е тази жена?
-Тази жена ли?
-Сама е.
-Госдпожицата не танцува ли самба?
-Не съм маймуна, та да скачам наоколо за нищо.
-Искаш ли добра причина за да скачаш?
-Мисля, че ти си този, който иска да скача. Да скочи през прозореца.
-Ще заведа жена ми в къщи. Вимай си бикините.
Ще се върна за тебе и ще отидем един уикенд на плажа.
-Тази черна красавица знае ли, че имаш жена? -Стой спокойно, отивам до тоалетната.
-Ако отиваш до тоалетната, защо това е наперено?
-Изглежда, че някой не се грижи добре за него.
-Внимавай какво говориш, черна кучко! -Спри се!
-Махай се от мъжа ми, или ще свършиш зле!
Ще свършиш зле!
-Хей, красавецо!
А нашият плаж? Отписа ли го вече?
-А мулатката?
-В този момент трябваше да съм малко жонгльор.
От понеделник до четвъртък бях с Далва. Останалото време бях с Росирене.
Наех една стая близо до старата автобусна спирка.
Великолепно изживявахме нашата страстна любов, докторе.
-Добро утро!
-Дай ми това. -Това е мое!
-Спри, цапаш ме!
-Спри!
Не ме пускай, че ще падна.
Не ме пускай!
-Ти просто не можеш да оставиш този живот, нали?
Нали ти казах, че аз ще се грижа за теб.
-Винаги сама съм изкарвала парите си.
-А знаеш ли с кой беше?
-Какво правиш тук? Днес не е ли денят на Снежанка?
-Не сменяй темата. Знаеш ли кой беше?
-Знам. И какво?
-И какво?
-Ако искаш да се оправяш сама, направи го.
Но не се замедвай с мои приятели, или ще ти счупя врата.
-Твой прятел ли? Фарофа? (Фарофа-прякор; бразилско ястие от маниока=тапиока+меса+подправки)
-Величество, ти си нещастник.
Той каза, че когато остави жена си, ще отиде с мен в Майами.
И знаеш ли какво? Отивам!
-Къде отиваш?
-В Майами, скъпи.
-Майами! -Тогава вземи си нещо за спомен от мен.
-Не! Махай се!
Величество, махни се от мен!
-Остави ме!
-Върхът. Измами ме с мой приятел и отгоре на това правили планове!
На разсъмване се върнах в нашата стая и какво да видя?
-По дяволите... Махай се веднага.
-Няма да си тръгна.
-Махай се веднага.
-Няма да си тръгна.
-Омитай се, мамка му!
-Няма да си тръгна. Не мога.
-Хайде, Величество. Ухапи ме.
Хайде.
Ухапи ме.
Ухапи ме, така.
Хапи.
Хайде, хапи.
Да, хапи!
Ухапи ме!
Още!
Хапи ме още!
-Свърши.
-Мамка му!
-За да се научиш да не взимаш чуждото.
-Кучко, подпалвачка!
-Курва!
-По-добре да знаеш, че тая курва е бременна от него!
-Не!
-Курва нещастна!
Ще те убия!
-Мръсница!
Това няма да свърши така, Жозуе!
-Не свършва с това! Курва нещастна!
-Махни си ръцете от сина ми!
За да спася Далва, се признах за виновен за пожара.
Но законът ме преследваше за друго от известно време.
За пожара ми дадоха 18 години.
Успях да ги смъкна на 10.
-И струваше ли си? -Да, докторе, черната ме изостави.
Тръгнах си.
-...в рамките на нормалното. Ще преодолеем безотговорните и лъжливи опити
да бъде въвлечен Президентът...
-Как е?
-Писмо от Франси ли?
И какво? Сетра ти споменава ли ме изобщо?
Разбира се, че да, и какво?
Деусдете? Какво казва сестра ти за мен?
-Пита дали си добре.
-Нищо друго ли?
-Какво още искаш?
-Ако тя знаеше какво правиш, и това нямаше да попита.
-Мисля, че щеше да попита.
Мисли си каквото искаш.
-Не казваше ли ти:"Ако продаваш нещо, не го използвай ти самият"?
Не казваше ли?
-Извинете.
-Как е?
-Дойде да си платиш дълга ли?
-Езекиел е дори без сентаво.
Тогава си помислих, Зико е готин.
Ще приеме сърфа като гаранция.
Има ли начин да намерим още малко крак?
-Лошо си си мислел.
Плати това, което дължиш!
-Не пий това, това е кръв!
-Мамка му!
Мислех, че е вода.
-Този вече няма треска, ама се потеше цяла нощ.
Дадох му атнибиотици, но не мисля, че ще свършат работа.
Това е СПИН.
-Докторе...
-Кой му махна кислородната маска?
-Не искам да умра.
Измъкнете ме от тук, моля Ви!
-За този няма прошка. Той е 213. Изнасилвач.
-За нас е пациент.
-Не мога...
...имам нужда...
...сигурно място...
-Не искам да умра... -Извинете ме, докторе.
Против смъртното наказание съм изобщо, но съм за него в случаи на изнасилване.
-Без шанс.
-Така е, докторе.
-Хайде, старче. Времето свърши.
Хайде, старче.
-Какво става? Какво гледаш?
Мислиш, че децата ти ще прескочат през оградата ли?
-Търсеше си го, Чико.
-Ще се видим след 30 дни.
-Докторе, дойдохме тук за да узаконим нашата връзка.
-С цялото ми уважение и искреност.
-Разбирате, нали? За да можем да го правим по-свободно.
-С тази гума не е същото.
-Глупаво е, ако тя се прегледа, а ти не.
-Виждаш ли? Всъщност, докторе, той е уплашен.
-Уплашен от какво?
-Страх от инжекции. -Не може да бъде!
-Не е това. -Тогава те е страх да се ожениш!
-Докторе, докторе! Спешен случай!
-Елате!
-Надолу, надолу.
-Сега всичко е наред, докторе.
-Загубих съзнание, докторе.
-Така ни уплаши, Зико!
-Добре, така вижда какво прави дрогата.
-Кажи му.
-Да му кажа какво? Това убива.
-А ти кой си? -Деусдете.
-Израстнахме заедно.
Знаете ли, докторе?
Един ден майка ми не се върна в къщи.
Останах сам.
Чаках.
Докато той и сестра му Франсинейде ме отведоха за живея с тях.
Израстнахме заедно.
-Чакай, че имам това на гърба си.
-Хайде, Зико!
-Зико, спри!
-Ай, Зико!
-Помощ!
-Зико ме спаси.
-Така е. още от момче, винаги го пазех.
-После избра грешния път.
-Докторе, Какво лошо има да купиш малко дрога и да я продадеш на някой, който иска да я използва?
Дребна работа. След 2 години съм свободен.
Но никога не съм убивал.
Докато Деусдете...
-Какво беше твоето престъпление?
-Отговори, Деусдете!
В действителност той не е престъпник.
-Тогава защо е тук?
-Една нощ бях в къщи,
когато сестра ми си дойде, ама се държеше странно.
-Франсинейде!
Какво е станало, Франси? Какво стана?
Франси!
Франси, какво стана?
Отвори.
Хайде, кажи, какво стана?
Какво стана, Фанси?
Какво се случи? Кажи ми.
Какво стана?
Говори.
-Бяха двама...
...сграбчиха ме...
...вдигнаха ми полата...
Единият каза, че искал да ме смуче.
Казах му да смуче майка си! -Какво ти направиха?
-Биха ме. -Какво още?
Какво още?
-Само това. -Кои бяха?
Кои бяха?
-Избягах, нищо повече не е станало. -Познаваше ли ги?
-Зико?
-Деусдете?
Какво правиш тук?
-Имам проблем.
-Как е мама?
-Проблемът не е с нея.
Някакви момчета опозорили Франсейде.
-Какво са й направили?
-Тя казва, че нищо. Но аз подадох жалба в полицията.
-В полицията ли? И си мислиш, че полицията ще помогне?
-Ама типовете са разбрали и сега ме търсят.
-Остави на мен, аз ще се оправя с тях. -Не, не с твоето оправяне.
Искам...
Искам оръжие. За да се защитавам.
-Кой си избираш?
-Дори и с оръжие, докторе, никога не си мислех, че това ще се случи.
Но е било писано в моята и тяхната съдба те да ме намерят.
-Внимавай!
-Аха! Накъде е тръгнал тоя сополанко? -Спокойно, копеле. Не искам проблеми.
Прибирам се в къщи. -Да де, ще си идеш в къщи.
Но преди това малко ще те погалим.
Както й направихме на сестричката ти.
-Приятел!
-Бих искал една Кока Кола.
-Знаете ли след колко години ще излезе от тук?
Четирсет и осем.
-Намерих го.
1...
2...
3...
4...
5...
6...
7...
8...
-Намерих го!
-В деня за свиждане.
-Както искаш.
Сега можеш да си вървиш.
-Имам един проблем, за който искам да поговорим.
-Този проблем има ли име?
-Езекиел.
Казва, че ще плати, но не плаща и иска още.
Идва в килията ми и ми крещи, какво е това?
-А ти? -Аз ли?
Ако не ми плати, как ще платя на Величеството?
Искам разрешение да убия мошеника.
Ако го оставя така, губя уважението на останалите.
-Спокойно.
Ще му кажа да иска пари от семейството си.
Ако не ти плати, тогава имаш правото да го убиеш.
-От тази страна вече е изгубил белия дроб.
-И другият е доста зле. -Вземи лекарството, човече, хайде!
-Виждате ли, докторе? Не иска да го вземе.
-Като децата си!
-Трябва да го вземеш, или няма да се излекуваш. -Виждаш ли? Хайде.
-Точно така.
Хайде.
-Браво.
-Много добре. -А навън? Какво е правел той вън?
-Нападахме бронирани камиони.
Планирахме всичко само ние двамата. Нали, брато? Спомняш ли си?
Минаваха 5-6 месеца за събиране на информация.
Сприятелявахме се със семействата на пазачите.
-Струваше ли си?
-Много. Но използвахме само половината.
Другата половина я спестявахме за черни дни
или да подкупваме полицаи.
-Време е.
-Спрете!
-И ще си седите ей така върху чуждите пари?
-Ако не излезете, лош късмет за вдовиците ви.
-Отвори вратата, мамка му!
-Хайде, хайде!
После плащахме на другите
и всеки се прибираше при семейството си.
-Добре, Антонио, разказвай.
-Mирo,
жена ти те лъже.
C един полицай.
-Кой ти го каза? -Никой, аз самият ги видях.
Дина целуваше оня тип в полицейската кола.
Близо до старата хлебарница.
-Дина не купува хляб от там.
-Аз ги видях. Не е отишла там за хляба.
-Cелиа.
-Антонио Карлос педераст ли е?
-Що за въпрос, Дина!
-Извинявай, но той измисли тази история и каза на Клаудиомиро, че излизам с един полицай.
-Аз съм го бил измислил! Видях те да целуваш онзи тип.
-Видях те да хапеш ухото му, мамка му. -Тогава той ме обича.
Разказал си всичко без най-хубавото.
Че поиска да избягам с теб и че аз не приех.
Обичам мъжа си.
Приятелка съм на жена ти.
-Лъжкиня.
Зла уличница!
-Клаудиомиро, не й вярваш на тази мръсница, нали?
Братко, колко удара организирахме заедно, а?
И дори имаме договор между нас!
-Силиа, опитай се да държиш този мъж в къщи.
Не искам да го виждам повече да ме преследва.
-Миро.
-Клаудиомиро. -Безсрамник.
Никога не съм ти вярвал.
Винаги съм знаела, че я заглеждаш.
Не уважаваш нито жена си, нито приятеля си, куче!
-Спокойно. -Куче!
-Клаудиомиро, казвам ти истината!
-Изгубих моя приятел и съдружник.
На първия удар без него се появи толкова полиция,
че приличаше на военен парад.
-А той? -Узнах за него, когато дойде тук.
Мислех си, че съм в ада.
Но той, докторе... Ще ви разкажа.
-Ела тук, ела.
Ела.
-Миро.
Не мислиш ли, че е време да спреш?
Да вземеш каквото ти е останало и да започнеш честен живот?
-В друг град ли?
Да дадеш на детето възможност за по-добър живот?
-Стой! Полиция!
-Празникът свърши, Миро.
-Има ли начин да се оправи?
-По-евтино ми е да го уредя с вас, отколкотко чрез адвокат.
-Не разбираш.
Ще вземем всичко, Клаудиомиро.
Дай ни парите, веднага!
-Кой да си го помисли? Умник като тебе да вярва на жена си.
-Някои са се родили за рогоносци.
-Добре ли си?
-Докторе...
Бебетата помнят ли всичко, което правим?
-Не помнят нищо.
-Докторе. Остави го да си отиде.
-А с вас сега,
нашата богиня на танца,
жената, която живее в сърцата на братята.
Покровителката на Социалния университет!
Рита Кадилак!
-Рита! -Рита!
-Здравейте!
-Знам, че всички вие
го правите много, нали?
-Да!
-Но пазите ли се?
-Да!
-Нашият приятел, докторът, дойде
и ме научи, за да мога и аз вас да науча.
-Това е то.
-И така, някои от вас се пазят и помнят, но други вече не си спомнят.
Сега аз ще ви покажа как се прави.
-Този е с аромат на портокал.
-Негрото ви праща това. -Благодаря.
-От мъжа ми е. Искате ли? -Не, благодаря.
-Виждаш ли, Фанси? Искам такъв мъж.
-Мислиш ли, че ще се харесам на Деусдете? -Това е ваша работа.
-По-лесно ще му бъде, ако го чака някое сърчице навън.
-Правилно.
-Само с много любов една жена понася този живот.
-Вижте моето момче. Непрекъснато пита за баща си.
-Какво каза, когато му каза, че идвам?
-Каза, че ако ти харесва, можеш да идваш.
-Много добре, братко.
-Аженор Барбоза, засържан 15027. Неговите братя Педро
Луис и Фелисио чакат в бръснарницата.
-Това е Катарина. -Здравей.
-А това съм аз.
-Фанси говори много за теб.
-Лоши неща ли?
-Не, напротив.
-Започна да ревнува, когато й казах, че искам да те видя. Нали, Фанси?
-Зико.
-Здравей, Фанси!
-Толкова си слаб!
-Много боклуци ли ядеш? -Ами, така е.
-Но това е най-малкото, нали, Зико?
-Синко, грижиш ли се за брат ти?
-Разбира се, кръстнице.
-Мачът започна.
-Реферът даде сигнал и започнаха.
Мачът започна. Ето го и Него!
Дриблира с топката и стига до наказателното поле.
Бавно, божествено, напредва.
Центрира топката към наказателното поле, към гърдите на Негово Величество
-Жозуе Дош Сантош, задържан 9302,
елате незабавно на входа на Павильон 9.
-Скъпа...
Сега се връщам, ок?
-Вижте го!
Не ме целуваш по устата?
-Ела.
-Днес не мога, имам много неща да правя целия ден. Котелът се повреди и искат да го поправя още днес.
-На улицата никога не си работил, искаш да кажеш, че си се променил в затвора ли?
-Трябва да разбереш... -Ти си с онази бяла курва.
-Какво говориш, мила? -А, не ли? Тогава, хайде да видим.
Сега ще видим, дали не си с онази проститутка!
-Стига, скъпа... -Сега ще видиш!
-Не е ли? Знам, че тя е там! За идиот ли ме мислиш? Кога ще я оставиш?
-Какво гледате?
-Ето я.
Нали казах, че си с тази проститутка?
-Простититутката това аз ли съм?
-Слушай... -Спри се!
-Хайде да седнем.
-Седни, Далва.
Седни, моля те.
-Росирене, седни там.
-Росирене. Седни.
-Добре. Дойде и вече няма връщане назад.
-Тримата трябва да стигнем до решение.
-Росирене, Далва не е проститутка.
Работи в една фабрика и отглежда децата с много любов и грижи.
Това са моите деца, проклятие!
-Ти също си казвала, че Росирене е боклук. Също не е истина.
Ако тя не ми носеше някои неща за търговия тук,
нямаше да има храна за никого.
-Ако ни обичаш и двете,
проблемът е твой. -Ай, мамка му!
-Знам, Жозуе. Днес ще трябва да решиш с коя от двете ще останеш.
-Така е.
-Мамка му, ще ми разбиете сърцето!
-Две жени, докторе...
Какво има тоя тип, дето ние нямаме?
-Днес вече целунахте ли жена си, г-н Пирес? -Ами не, защо?
-Това е де!
-Мога ли да седна при теб?
-Нямаш ли какво да ми разкажеш?
-Никога не си ми разказвала какво се случи през онзи ден.
-Това вече е минало, Зико.
-Никога не си казвала какво ти направиха.
-Щом излезеш от тук, обещай, че ще оставиш да ти порасте косата.
-Вярваш ли в обещания?
-Десдеудете беше прав.
Вече не си онзи Зико, който познавахме.
-Извинете.
-Как си, Пейшейра (Камата), какво правиш?
-Нося съобщение за един приятел.
-Да, знам.
-Каква е тази физиономия, момче?
-Пуснах слух, че имам СПИН, за да ме оставят на мира.
Ама за нищо не послужи.
-Гаднярът, който ме насили, е заразен.
-Не бери грижа, момче. Каза да ти предадем, че те е излъгал.
Той също няма СПИН.
-Говори.
-Езекиел иска да плати.
-На мен не ми дължиш нищо.
-Езекиел вече говори със сестра си и тя каза, че е така.
-Не разбирам.
-Езекиел ще плати с нея.
-Ще легне с яколи момчета, ще припечели нещо и ще плати дълга на Зико.
Езекиел вече не притежава нищо.
-Прави, каквото искаш.
-Бях сляпа.
Повярвах й, бях сляпа.
-Можеш ли все още...
...да ми вярваш?
-Никога не съм спирал да ти вярвам.
-Той сега е нашето семейство.
-Ще пеем ли? -Хайде де?
-Седни тук.
-Едно, две, три.
-Честит рожден ден
ти желаем на теб.
-Г-н Антонио, ние сме влюбени.
Лейди и аз бихме искали да ви помолим за благословия.
-Това е Дирсеу.
-Той се казва Дирсеу!
-Сине мой, вярваш ли в Него?
-Майко, не познавам друг човек като Матиас.
-Не разбирам това момче.
-Много сме стари, за да знаем кое е правилно, Антонио.
Ако е това, което иска Дирсеу, какво лошо има?
-Тук, вътре, да си бъде колкото иска безсрамник.
-Сине мой.
-Довиждане.
-Внимание. Завършва денят за свиждане.
Умоляваме роднините да се отправят към изхода.
Вратите се затварят след 10 минути.
-Извинете, докторе.
Това е синът ми.
Знам, че е направил лоши неща, но когато мисля за него,
не мисля, че е отнел нечий живот.
Иска ми се да ви помоля да се грижите за Давилсон заради мен,
защото тук няма как да се грижа за него.
-Потърсете ме в лазарета. -Да, господине.
-Благодаря, докторе. С ваше разрешение.
-Тогава, мога ли да дойда друг ден?
-Ако мислиш, че си струва.
-Остава ми много, докато изляза.
-Аз не бързам.
-Г-н Пирес, когато се събудихме, тялото вече висеше там.
-Този вече няма да изнасилва никого.
-Докторът каза, че трябва да бъде положителен.
-Не. Позитивен значи, че го имаш в кръвта.
Трябва да бъде негативен.
-HIV негативен.
-Първо аз ще отворя.
-Моят случай е по-лош.
-Аз съм здрава!
Здрава съм!
-Ти работеше като проститутка тук
и имаше повече от 2000 мъже, а си здрава!
-А аз, уж всичко е наред, а... Без шанс.
Също съм здрав, Лейди!
-Каква е тази физиономия?
-Дадоха ми свободата, Лейди.
И не си ли щастлив?
-Защото те оставям тук ли?
-Самичка?
-Не съм сама.
Имам теб.
-На който не може да му се вярва, не може да работи за мен.
-Искаше да убиеш, а после се отказа?
-Но, Негро, след 2 години съм свободен.
-Мисля, че е добре да го оставя така и да го уредя отвън.
-Езекиел.
Дължеше пари, а не плати.
Жив си, но няма да останеш тук.
Взимай си нещата и се преместваш в Жълтото крило.
-Сега ти, Зико, не си престъпник.
Ти си палячо.
-Няма нужда, докторе.
Толкова години, но
умът се научава да управлява тялото.
-Г-н Чико, защо сте тук?
-Искате да чуете друга лъжа ли?
Тук вътре никой не е виновен, забелязахте ли?
-Много ли още ви остава? -Трябваше отдавна да съм на свобода.
Но съм в ръцете на съдията. Почти не мога да чакам.
Най-доброто на затвора е да излезеш от него.
-И да оставиш приятелите ли?
-Приятели? Не искам приятел затворник.
Завършваме разговора с вас и затварям вратата.
Тук не дрябва да се движите сам
или придружаван от Бог.
-Получихте ли още новини за дъщеря ви?
-Накъде се отнесохте, г-н Чико?
-Представях си тези два красавци,
качват се, качват се
и достигат небето.
-Нещо тъмно...
Тук има нещо тъмно.
Нещо тъмно...
Ще го хвана.
Ще го хвана, кучия му син.
-Какво виждаш там, братко?
-Иска да ми извади едното око!
Иска ма ми извади едното око!
Кучи син.
-Няма никой.
Няма никой. Какво става, братко? Аз съм.
-Дрогиран си, Зико. Това съм аз, старче.
Дай ми ножа, Зико.
Остави ножа.
Дай ми ножа.
Опитай да се контролираш, Зико.
Искаш да умреш ли?
Спри да пушиш, Зико.
Спри да пушиш, братко.
Не искам повече от този боклук в нашата килия.
-Г-н Пирес, мога ли да отида да доведа стареца?
-Не. Остави го.
-Когато отивахме да посетим Зико, Деусдете не ни даваше да пушим там.
-Това не е причина да убиваш! -Бях ужасно уплашен.
-Заспа и се събуди изгорен. -Как е посмял да го убие без да говори с нас!
-Кой те дава да се бъркаш в чуждия живот?
-Бяха приятели от детството.
-Ако имаше приятел да те посъветва, щеше ли да направиш същото?
-Техен проблем.
-Грешиш.
Проблемът сега е наш.
-Ето я, идва!
-"Без шанс", приятелю...
-Приемаш ли Лейди за твоя законна съпруга?
-Да.
-А ти, Лейди,
приемаш ли "Без шанс" за твой съпруг?
-Приемам.
Тогава, като председателстваща женствена, ви обявявам
за съпруг и съпруга.
-Целуни я.
-Целуни я!
-Преди това, вдигам наздравица!
За нашия доктор!
Защото с това, което ме научи, ще изляза от тук
и ще имам своя собствена практика и пациенти.
Докато те чакам, моя Лейди,
за да направим нашето собствено семейство.
-Да се целунат, да се целунат!
-Величество...
Може ли да ми дадеш един на вересия?
-Какво ти става?
-Нещастник!
-Уплаши се.
-Езекиел.
Ела тук, Езекиел.
Нали не мислиш, че безсрамникът Зико
е виновен за твоето нещастие?
-Разбира се, че не.
Но животът на Езекиел винаги е бил пълен с нещастия.
-Не беше ли Зико, който накара Езекиел
да предлага сестра си, за да плати дрогата?
-Да, а какво трябваше да правя?
-Май че си забраван.
-Вече го направи.
-Езекиел промуши Зико.
Повече от 30 пъти.
-Но Величество,
остават му само 2 години на Езекиел за да излезе от затвора.
-Ако направя това, ще ми дадат още 20 години. -2 години, 20.
-Има ли разлика за Езекиел? Има СПИН.
-Поне ще имаш единична килия само са теб.
Чисто пране
и, разбира се, крак за пушене.
-Аз убих Зико.
Вече не дължа нищо и на никого.
-Довиждане, г-н Чико!
-Не губи вярата си.
-Остани си в мир.
-Доскоро!
-Късмет, г-н Чико!
-Старче?
-Остани си в мир.
-Ти също.
На теб ще ти трябва повече от мен.
-Защо не ме промуши?
-Не можех. А той?
-Не иска да ме остави.
Върви след мен навсякъде.
-Чуй, Зико. Не срещна ли някого на небето?
Никой, когото ти познаваш. Само него.
-Не, Зико. А Бог?
-Бог не, още не съм го виждал.
-Какво става?
-Докторе, как може да се разбере, че някой полудява?
Зико се върна, защото не съм го убил.
-Пейшейра (Камата), призраци ли виждаш?
-Човек като мен
не е ли способен да убие?
За първи път ми се случва.
-И това не е ли добро?
-Знам само как да убивам.
Израстнах така.
-Човек се променя, Пейшейра.
-Докторе,
трябва за знам какво ми става.
Или това вече не съм аз?
-Може би угризенията, че си убил толкова хора?
-Докторе,
има ли лекарство срещу угризенията?
-Ако имаше, всички биха искали да го имат.
-Отче.
-Влез, братко.
Влез!
Ела.
Знаеше ли, че Всевишният има план за теб?
Влез!
Това е твой дом.
Изгубил си се.
Не знаеше, че е така, но Той те доведе тук.
-Кой, отче? -Исус!
Знае, че не можеш да заспиш, ако не си направил зло на някого.
Че губиш съня си всяка нощ, ако не накараш някого да страда.
Не са ли такива всичките ти дни? Хайде! Не са ли такива всичките ти дни?
-Да, отче.
Така е.
Има толкова кръв по мен, падре.
-Хайде, братко, коленичи.
Хайде. Коленичи!
Искаш ли да приемеш Исус? Хайде.
Искаш ли да приемеш Исус? Искаш ли да го приемеш?
Хайде, братко! Искаш ли да приемеш Исус?
Кой от вас е приел Исус?
-Аз! -Аз!
-Алелуя!
-Всички предстъпници на Бразилия, дойде Великият ден!
Финалите на Паливьон 9!
Бягайте за трофея, cъс Валенте (Смелелия), Самуел, Дада, Санто (Светеца),
Индианецът Боа Вентура (Добър Късмет), Саларио Минимо (Минимална Заплата), Валдир,
AR- 15, Илдо Рибейро, и Жерерк.
Ураган 2000 cъс Зиньо (Оченцето), Манга (Ръкава), Пена Бранка (Бялото Перо), Гринго,
Саломао (Соломон) Аяла, Еди Мърфи, Зе да Каза Верде (Зе от Зелената Къща), Зелао,
Флавиньо, Негрото 10 и Taфарел.
За да определи кой ще има първа топка, нашият Главен лечител,
Магьосникът на Медицинската Алхимия и официален треньор на престъпниците!
Топката в игра!
Дада за AR- 15, който получава топката,
продължава към Валенте, който атакува, Капоте (Плаща) го спира.
Той връща към Тафарел.
Топката се издига и е в тъч!
Движат се бързо.
Еди Мърфи се измъква
и ето, че контраатакува.
Навлиза в противниковата половина. Капоте напредва по тъч-линията.
-Здравейте!
-Брада, всичко напред ли е? -Всичко е спокойно.
-Приятен уикенд!
Барба грешеше. Липсваше му мъдростта на стария Чико,
който някога беше казал:
"Тих затвор и горяма покорност са знак, че нещо ще се случи".
След 15 дни, когато се върнах в затворническия форт,
видях само празнотата на дупките от куршумите.
-Ехей, ти!
-Намери си друго въже. -Ще използвам това.
-Омитай се от тук!
-Ти луд ли си, човече? -Искам да си простра дрехите.
-Наистина си мъжкар! -Теб какво те интересува?
-Ей, замръзни там!
Стой или ще стрелям!
Някои казват, че е било заради дълг за цигари.
Други, че е почнало от кавга заради футбол.
Които за били там казват, че било заради чифт долни гащи.
Както някои тука казват,
"Затворът не е дом на истината".
-Дузпа! -Дузпа!
Дада ще изпълни наказателния удар.
Подготвя се за удара.
Концентрация...
Гол!
Отборът на "Манге" е шампион! Дада е развълнуван.
-Мамка му!
-Дръж главата изправена. -Внимавай. Идват хората на Заека.
-Виж какво направи! -Жалък тип!
-Хвани го за ръцете. -За едни гащи!
-Какво ти става?
-Спри! -Остави ме!
-Забрани му да си простре дрехите. -Ти що се месиш?
-Спри с това! -Чакай!
-Какво става? -Я се е**и, мамка му!
-Ние сме шампиони!
-Добре, добре!
-Бях уплашен, докторе.
Приличаше на пристанищен пазар.
Когато е така, кръвта кипи, всички полудяват.
В цялата бъркотия можеха съвсем спокойно да ме убият.
-Бунт в 9-ти!
-Това е наша килия!
-Забрави. Остави ги да умират, щом искат. Отиваме в нашата килия.
-Войната започна!
--Война! Да ги подпалим!
Втора експлозия в пренаселения затвор.
Най-големият затвор в Латинска Америка, с капацитет за 4000 затворници.
Но никога не е бил толкова пълен както днес
cъс 7500 затворници.
-Отделението за борба с размирици нахлу в затвора с повече от 300 човека
с пистолети, картечници и сълзотворен газ.
В този момент никой нищо не можеше да чуе.
Видяхме да идват полицаите с шлемове и маски. Виждаха се само очите.
Кучета, картечници и един ниско летящ хеликоптер,
с насочена към нас картечница.
-Добре, господине, веднага.
Губернаторът даде заповеди.
-Отрядът е на позиции, Полковник! -Ще направят каквото е нужно.
-Вие имате опит.
-Щом е необходимо да се нахлуе, нападай. -Не, не можете да го направите! Това е моят затвор!
-Рота. Стой!
-Момчета, връщайте се по килиите!
Връщайте се или Военната полиция ще нахлуе.
-Ако влязат тук, ще умрат, мамка му!
-Г-н Пирес! Има много хора с изтекло наказание!
-Искаме по-добри условия!
-Г-н Пирес, отпратете взвода!
-Тогава връщайте се по килиите!
Връщайте се по килиите или ще се разкайвате!
-Тук няма разкаяние!
-Колко заложници имате?
Искам да знам дали имате заложници!
-Няма заложници, г-н Пирес!
-Това е наша си война, г-н Пирес!
-Виждате ли, Полковник?
Нямат заложници, нямат вода, нито електричество. Няма да издържат дълго.
-Спасете ни, г-н Пирес! Не им давайте ва влязат!
Отпратете батальона!
-Трудно ми е да ги държа отвън!
Хайде да запазим спокойствие!
Да запазим спокойствие!
И предайте оръжията!
-Да предадем оръжията!
-Виждате ли, Поксовник? Всичко е спокойно. Можете да освободите хората си да си тръгват.
-Внимание, момчета, всички по килиите си!
Всички по килиите си!
Да поддържаме спокойствие.
Всички по килиите си!
Скоро предстояха избори. Губернаторът нямаше да остави затвора да избухне.
-Хайде, влизай!
-Ти!
Покажи ни пътя!
-Може и да сме невежи, крадци, убийци,
но не сме глупаци.
На никой не му харесва да умре.
Когато влязоха, всички се върнаха по килиите си.
Не можехме да им се опълчим с ножове и тояги.
-Назад, всички имаме СПИН, ще умрете!
-Влязоха за да убиват, крещейки, че сме инфектирани,
че ако ни докоснат, ще се заразят.
-Надясно!
-Наляво!
-Излез от там!
-Нека остана с теб!
-Сержант! Да си поиграем на стражари и апаши, а?
-Ти ще живееш, за да разкажеш историята.
-Реших друго.
Нищо не беше решил. Беше чиста злоба.
Даде на Езекиел светлинка надежда, върна се и го уби.
-Вие също ли сте замесени?
-Не, изобщо. Ние сме спортисти.
-Крадльо, виж колко е хубаво да правиш това на другите.
Този път имаше късмет.
-Кой знае?
Просто нямаше смелостта на убие жена.
Нашата любов ни спаси.
Спаси ме от смъртта синът на полицая.
Благословен да е синът на полицая!
-Невъоръжен съм!
-Излез от килията!
До стената!
-Знам, че си убил полицай! -Никога никого не съм убивал, господине!
Присъдата ми е кратка, само 3 години. Оставете ме да живея!
-Слушай. Ще се спасиш,
само защото приличаш на моя син.
-Ако има живи, да излизат голи!
-Искам да те чуя да кажеш: "Да живее Отделението за борба с безредици!"
Хайде, кажи го: "Да живее Отделението за борба с безредици!"
По-силно, убиецо!
-Да живее Отделението за борба с безредици!
Хайде всички: "Да живее Отделението за борба с безредици!"
-Да живее Отделението за борба с безредици!
-Излез!
-Хайде!
-Вътре вече няма никой. -Да тръгваме тогава!
-Съблечете всичко!
-съблечете всичко, хайде!
-Съблечете дрехите! -Главите надолу!
"Давилсон, мой обичани сине.
Мама плаче, когато си спомня за теб, като малък
да се смееш дълбоко в моите очи.
Знам, че никога не повярва в моя Бог,
но днес, когато взех Библията,
като че ли отново те държах на ръце.
Сърцето ми се сви, когато отворих на Псалм 91.
Виж колко красиво е казано:
"Хиляда ще паднат от твоята страна, но десет хиляди от твоята десница.
Но ти не ще бъдеш наранен.
Нищо не ще се доближи до теб".
В края на 80-те едно назначение за превенция на СПИН сред осъдените
ме отведе в Затвора на Сао Паоло, Карандиру.
Там вътре слушах истории, завързах истински приятелства
научих медицина. И по веме на това съжителство проникнах в някои мистерии
на затворническия живот, недостъпни за всеки, който не е лекар.
-Добро утро, докторе. -Добро утро.
-Дори днес, когато железният портал се затваря след мен,
усещам възел в гърлото си, като в кинопрожекциите,
когато гледах, напрегнат, тези черно-бели филми за затвора.
На 2 октомври 1992 година загинаха 111 мъже в затвора
на Сао Пауло. Не умря нито един полицай.
Само Бог, полицията и затворниците могат да разкажат какво се е случило.
Аз изслушах само затворниците. По ломана на Drauzio Varella Драузио Варела "Карандиру"
На 15 септември 2002 година бяха прехвърлени последните затворници.
Карандиру, празен, затвори врати.
На 9 септември, най-накрая, Карандиру беше разрушен. Превод от испански и английски: Асен Златарен и Джон Атанасов